Članak je prvobitno objavljen na VICE Belgium.
Neposredno pre mog 34. rođendana, donela sam odluku koja bi većini mogla delovati nevažno, ali meni nije bila: upisala sam se u lokalnu teretanu. Za to sam imala nekoliko razloga. Dosta mi je bilo stalnih bolova u leđima, koji su rezultat mog posla za stolom i napetosti mišića izazvane anksioznošću. Takođe sam primetila da sam tokom karantina izgubila fizičku izdržljivost nakon previše sedenja – što je jedna od otrovnih modernog života. Dakle, želela sam da sebi dokažem da sam sposobna da redovno idem i da možda čak uživam u tome.
Videos by VICE
Ne kajem se zbog te odluke. Zapravo, sada ne mogu da zamislim život bez mojih dvonedeljnih treninga. Oni mi omogućavaju da održavam kondiciju, radim vežbe za jačanje trbušnih mišića koje umiruju moja leđa i da dobijem dar koji izmiče – dobar san. Pitate se, šta je toliko teško za mene na početku? Jednostavno: ja sam gojazna.
Gojazne osobe često imaju konfliktnu vezu sa fizičkom aktivnošću. Duboko ukorenjena sećanja na časove fizičkog obrazovanja ostavila su nas poniznim i s uverenjem da su naša tela ružna i da se ne smeju pojavljivati u javnosti. Lekari, voljeni ljudi i mediji nas bombarduju porukom da ćemo umreti od srčanog udara za pet godina ako ne smršamo odmah. Međutim, istraživanja koja povezuju težinu tela sa zdravstvenim stanjima poput srčanih bolesti sve više su na meti kritika zbog negativnog stava prema gojaznosti.
Ono što znamo je da je vežbanje ključno za duži i zdraviji život svih ljudi, bez obzira na to da li dovodi do gubitka težine ili ne. Ali istina je da kada pokušate da sledite ove savete, često se suočavate sa duboko obeshrabrujućim porukama od okoline, koje vas mogu zaustaviti na pola puta.
Za mene je prvi korak na mom putu kondicije bio prevazilaženje niza ponižavajućih uverenja koja sam internalizovala o vežbanju kao gojazna osoba. Misli poput „Predebela sam za sport“ ili „Izgledaću smešno ako se zadišem ili oznojim“. Ali naravno, ove mentalne blokade nisu došle niotkuda – one su rezultat pljuvačkih komentara upućenih gojaznim osobama, a ti komentari su i dalje veoma uobičajeni u društvu.
Ranije ove godine, naišla sam na tvit američko-kanadskog konzervativnog medijskog lica Stiva Kraudera, u kojem je prozivao gojaznu ženu – koja je impresivno balansirala na glavi u videu – jer je pila Gejtorejd dok je radila jogu. Navodno, to piće je „nezdravo“, ili je tako bar on rekao svojim pratiocima, kojih ima dva miliona. Ipak, nikada nisam čula da je on ili bilo ko drugi prozvao mršave uticajne osobe za konzumiranje Gejtorejda.
Kao što se ispostavilo, žena sa slike je Džesamin Stenli, američka instruktorka joge, autorka i samoproklamovana „Bijonse joge“. Nakon što je otkrila bikram jogu 2011. godine, Džesamin je počela redovno da je praktikuje 2013. godine. U intervjuu za The Cut iz 2015. godine, objašnjava kako je pronašla svoje mesto u ovom svetu i pored toga što nema „tipično telo za jogu“ (mršavo, belo, sposobno) i činjenice da većina joga studija nije pristupačna osobama izvan tog normativa.
I zaista, kakav mozag moraš da imaš da bi tvitovao da je Džesamin Stenli „nezdrava“ kada je dovoljno vešta da održava položaj Sirsasane – položaja koji zahteva ogromnu fleksibilnost i kontrolu mišića? U Sirsasani, celokupna telesna težina naslanja se na glavu i podlaktice, a vrlo je lako povrediti vratne pršljenove ako ne znate šta radite. Očigledno, taj tvit nije imao nikakve veze sa Gejtorejdom. Priča Džesamin Stenli me podseća da ako ne mogu da održim položaj polu-stajanja na ramenu, to nije zato što mi je karlica preteška i nemoguće je držati je, već zato što treba da redovno vežbam. Naš zajednički tip tela i težina nisu prepreke za jačanje mišića i ravnotežu. Moji trbušnjaci su možda sakriveni, ali stvarno postoje!
Ali previše ljudi još uvek ne može da shvati da možete biti i gojazni i atletski građeni. I ti ljudima zaista treba da prestanu da daju svoje neželjene mišljenje o našem načinu života (realnom ili navodnom) i prestanu da nas javno ponižavaju kao da smo još uvek u školi.
Trener Ève – jedna od mojih prijateljica koja je tražila da koristi lažno ime kako bi govorio slobodnije, kao i drugi u ovom tekstu – naučila je da uvek pita ljude u svojim časovima zašto su se prijavili za članstvo u teretani. „Ne možete pretpostaviti da je to samo zbog gubitka težine“, kaže ona.
Kada sam posetila njenu teretanu, primetila sam da nema ogledala, što je sve popularnije, pošto može olakšati mušterijama koje nisu zadovoljne svojim telima ili svojim sportskim sposobnostima. Očigledno, nisam pitala sve prisutne o njihovim mišljenjima o tome, ali činjenica da sam videla različite starosne grupe i tipove tela tamo me je navela da pomislim da je to verovatno popularno.
Ako nisam jedina gojazna osoba u prostoriji, uvek se bolje osećam, a pomaže i to što nisam najstarija – ali to je druga priča. Morala sam izmeniti neke položaje joge kako bih prilagodila svoj stomak i mogla pravilno da dišem. Ali sve mi je bilo više ili manje dostupno, od ulaza u teretanu do tuševa.
Kada sam redovno posećivala bazen, osećala sam se malo udobnije, verovatno zato što je atmosfera bila manje intimna. Kada sam u vodi, moje telo se oseća lako kao kod mršave osobe. Nasuprot tome, kada sam se prijavila u teretanu, brinula sam da neću biti dobrodošla, da ću naići na trenere koji će mi reći da skinem svoju gadnu dodatnu težinu, da će drugi članovi kluba negativno gledati na mene. Srećom, ništa od toga se nikada nije dogodilo.
Gledajući svoje telo, znam da sam na nižem kraju velikih veličina. Nosim veličinu 48, ponekad malo veću zavisno o brendu, posebno kod sportskih brendova – ironično, zar ne? Znam gde da kupim ono što mi treba, ne moram dugo tražiti ili plaćati previše dodatno. Ali to ne važi za sve.
„Ništa ne odgovara mom broju 64-66“, kaže Marion, Instagram poznanica koja često deli svoje rutine vežbanja kao veoma gojazna osoba. „Moje odevne kombinacije koštaju mnogo zbog dodatka za plus veličinu ili se brzo habaju jer nisu kvalitetno napravljene“.
Dodatna naplata za veličine veće od standardnih je praksa koja podrazumeva naplatu do 30% više za odeću velikih veličina. Brendovi odeće opravdavaju ove dodatne troškove kao potrebu za više materijala i prilagođavanje kroja kako bi se odgovarajuće oblikovali za obline tela. Čak su neki brendovi provaljeni da naplaćuju samo ženskim kupcima više, dok cene odeće velikih veličina za muškarce ostaju iste. Kritičari tvrde da su ovi proizvodni troškovi minimalni i da se lako mogu apsorbovati.
Nedostatak uključivih i pristupačnih veličina kod velikih brendova definitivno predstavlja pitanje odgovornosti koje se polako rešava kod nekih velikih igrača u industriji. Međutim, čak i kada brendovi žele da naprave korak u pravom smeru, naša kultura je toliko fobična prema gojaznosti da je nemoguće izbeći kontroverze.
Kada je Najk 2019. godine u svojoj radnji u Londonu predstavio liniju manekena velikih veličina, novinarka Tanja Gold iz Teelgrafa napisala je članak pun prezira prema ženama kojima je ta odeća bila namenjena. Ali kako biste uopšte mogli početi sa vežbanjem bez odgovarajuće odeće – kao da samo pružanje usluge grupi kupaca kojima je proizvod namenjen predstavlja moralni neuspeh?
Marion kaže da je kretanje „integralni deo“ njenog uravnoteženog života. Međutim, suočavanje sa dodatnim troškovima i vremenom koje je potrebno da se obezbede udobna odeća za vežbanje predstavlja pravi izazov za nju – posebno jer živi s niskim primanjima. To nije retko, takođe: brojne studije su pokazale da gojazne osobe zarađuju manje i teže pronalaze posao od mršavih osoba, a žene su još više pogođene.
Danas Marion redovno vežba jogu i plivanje. Uživa u šetanju na otvorenom, plesu i učestvuje u francuskom vladinom programu pod nazivom „zdrava košarka„, modifikovanoj verziji sporta bez skakanja ili kontakta, sa različitim nivoima težine prilagođenim individualnoj pokretljivosti. Program se može propisati od strane lekara opšte prakse za tretiranje hroničnih stanja i smanjenje rizika od kardiovaskularnih bolesti i određenih vrsta kancera.
„Znanje da ću uživati u aktivnosti je veliki motivator za redovno vežbanje“, kaže Marion. To je univerzalna istina, naravno – da biste imali zdravstveni boljitak od vežbanja, morate biti dosledni i održavati motivaciju, a upravo je to najteži deo. Ali za gojazne osobe, brojni prepreke mogu učiniti da ta motivacija bude još teže dostižna.
Na primer, nema mnogo klubova koji su pogodni za gojazne osobe. „Imam sreće što sam pronašla sjajan klub za zdravu košarku, ali moram da putujem 80 km svake nedelje da bih stigla tamo“, kaže Marion. Čak i u to jteretani, međutim, naišla je na niz problema kada je pokušala da vežba sama.
„Iskreno, lista je predugačka“, nastavlja Marion. „Sprave za bodibilding ne mogu da mi stanu na stomak i noge; ruke mi udaraju u ogradu na traci za trčanje; tornjevi na ulazu me povređuju; stepenice u bazenu su uske i ne pružaju dovoljno podrške mojoj težini. Ne mogu uvek da sednem da obujem ili skinem cipele; svlačionice su pretesne; postoje neke trake za trčanje koje ne mogu da koristim; još uvek nisam pronašla pristupačan bicikl koji bi podržao moju težinu; i nijedan prodavac sportske opreme nikad nije znao kako da me savetuje.“
Borba za inkluzivnost u sportu je glavni motivator za Alis Klerk, instruktorku joge iz Pariza. Od 2021. godine, predaje na Yograsu (igra reči kombinujući „joga“ i francusku reč za gojazne), online času joge koji je pokrenula organizacija za prava gojaznih osoba, Gras Politique (Politička gojaznost). „To je nešto što sam želela da radim od kada sam počela da se obučavam i nešto što sam kasnije specifično proučavala“, kaže ona.
Klerk se seća razgovora koji je vodila sa jednim od svojih bivših profesora o važnosti prilagođavanja časova joge za gojazna tela. Njen profesor je rekao da je u prošlosti prilagođavala svoje časove koristeći prenatalnu jogu kao osnovu. „Problem je što je biti gojazan veoma drugačije od trudnoće!“ kaže Klerk. „Kada ste trudni, brinete o tome da se ne ugojite, dok veće osobe jednostavno žele da vežbaju na pristupačniji način.“ Klerk generalno priprema oko 20 časova nedeljno, prilagođavajući tokove vežbi različitim zahtevima pokretljivosti. „Kada je reč o Yograsu, razmišljam o svim mogućnostima – na primer, ljudi koji ne mogu da se oslone na ručni zglob ili ne mogu da na njemu ostanu predugo“, kaže ona.
„Uvek na početku časa pitam da li neko ima neka ograničenja, i navikla sam da smišljam modifikacije“, nastavlja Klerk. „Radi se o uspostavljanju sigurnog prostora za vežbanje joge – morate se podsetiti da čas može biti težak za neke ljude, ali to nikako ne znači da su neuspešni.“ Drugim rečima, njen pristup je potpuno suprotan ponižavajućim časovima fizičkog vaspitanja iz našeg detinjstva. Klerk kaže da je frustrirana sporim tempom promena u svetu joge, ali je inspirisana radom kolega instruktora i škola joge. Sve se svodi na fokusiranje na zadovoljstvo prakse, umesto na ciljeve vezane za telesnu težinu ili na pokušaje prilagođavanja časovima koji nisu prikladni za vaše telo. Nadamo se da će ovakav pristup jogi – ili vežbanju uopšte – uskoro postati široko prihvaćen.